Velkommen til fergen som seiler fra Rosso i Mauritania-
-til Senegal. Vi skal krysse en av Saharas største elver:
Senegal-elven, som er 1600 km lang.
Den er ikke bare en grense mellom Mauritania og Senegal.
Den markerer også en avgrensning mellom Saharas to sider.
Det nordlige Arabia og det svarte sør. Vi er i det svarte Afrika.
Før elven når Atlanterhavet, svulmer den til en vid elvemunning.
Plutselig ser alt veldig annerledes ut.
Ikke mer sand, men vann, ikke telt, men varelagre-
-ikke mer kamelkjøtt, men ferskrøkt fisk overalt.
St Louis i Senegal ble grunnlagt av franskmennene for 350 år siden.
En hjørnestein i deres afrikanske imperium, og bygget i stilen deres.
Selv i dag føles det som å tre inn i det provinsielle Frankrike.
Hotellnavnet hyller franskmennene som fløy post over ørkenen.
Og dagens avis markerer dødsdagen for en fransk nasjonalhelt...
...sangeren Charles Trenet.
"Charles Trenet est mort."
Omtrent 250 km sør for St Louis-
-ligger en liten øy, som med sin beliggenhet-
-ble det mest suksessfulle handelssentrum i Vest-Afrika.
Den heter Goree.
Goree er fortsatt fremgangsrik og vakker,-
-men skjønnheten skjuler en dyster fortid.
Øyen Goree kunne vært en hvilken som helst turistfelle på Rivieraen.
Populariteten skyldes at den er beryktet-
-som utskipningshavn for millioner av slaver fra det indre Afrika,-
-Sentral-Afrika og området ved Sahara,-
-til kolonier i USA av engelskmenn, franskmenn og portugisere.
Ingen vet nøyaktig hvor mange slaver europeerne kjøpte-
-og sendte ut av Goree. Men her ved den gamle guvernørens palass-
-øver de på en dans, for å minnes lidelsene til millioner av slaver.
Denne og andre danser blir oppført for tusenvis av afroamerikanere-
-som kommer for å finne beviser, forklaringer-
-og trøst i å se stedet der forfedrene-
-sist så Afrika.
Nå venner jeg meg vekk fra havet og inn mot Afrika.
Første stopp er hovedstaden Dakar, som er sprengfull av energi.
Wrestling er Senegals mest populære sport-
-og i kveld hyller publikum den afrikanske mesteren Morf Adan.
Stjerner som ham kan fylle stadioner,-
-men i kveld er han på hjemmebane for å inspirere de lokale guttene.
Jeg møter stjernen, og noen sauer, utenfor hans hjem.
Han tjener penger på wrestling,-
-men han bruker mesteparten på følget sitt. De er nok sauegjetere.
Utenfor gir femtidens mestere alt de har.
Morf forklarer at målet er å få motstanderens skulder i bakken,-
-så en kamp kan vare alt fra fem sekunder til...kanskje sju.
Det er så mange deltakere at det kan fortsette hele natten,-
-så jeg trekker meg høflig tilbake.
Det er lettere sagt en gjort...
Men wrestling er ikke det eneste alternativet.
Dakar har en blomstrende musikkscene.
En ny jazzklubb er åpnet ved siden av fiskemarkedet,-
-og bandet består ikke bare av lokale, men også en amerikaner,-
-Tom Vahle.
Klubbene her er på en måte... På en måte...
De vil helst booke band som spiller lokal musikk.
-Og... -Har jeg bruk for en?
Synes du jeg trenger en? Tusen takk. Takk.
Jeg hadde nok noe i fjeset... Her har vi sjefen. Dette er sjefen.
Hvor lenge har du drevet klubben?
Tre måneder og 21 dager.
Er den annerledes en de andre klubbene dine?
-Ja. -Hvorfor? Hvordan?
De andre klubbene... de var rektangulære.
Det var ikke akkurat det svaret jeg ventet. Du trenger plass.
Jeg er "lebu" fra min egen opprinnelse.
-Jeg må kunne se havet... -"Lebu"?
-"Lebu" er fiskerkasten. -Ok, så du er fra fiskerfolket.
-Har du noen gang vært fisker? -Jeg fikk ikke noe fisk.
Jeg kan kaste ut lina, men det kommer ikke noe.
Det har vært en kjempefin kveld. Tusen hjertelig takk.
-Lykke til med alt. -Ifølge alderen min...
-Hvor gammel er du? 38?
-Nei, nei. 38. Er du gal? -Ja, jeg er gal.
Jeg er 60 år gammel, mann! Seks... null.
-Så du er faktisk på min alder. -Nei, jeg er eldre.
Han holder seg godt. Du er i god form.
Hvordan holder du deg i form?
-Det har jeg prøvd, men... -Du må ikke si det.
-Du sier det ikke! -Nei, selvfølgelig ikke.
Hver kveld får han... Han...
Han får litt mosjon.
DAG 30
Neste dag skal jeg og de siste hjernecellene videre fra Dakar.
Heldigvis bygget franskmennene en jernbane som bandt kysten-
-med sentrumet i deres afrikanske imperiet.
Dette er Bamako-ekspressen.
Det ene av to ukentlige tog som kjører fra Dakar til Mali.
Der går et skummelt rykte om at det kanskje går presis.
Jeg har fulgt ørkenen til den vestligste grensen-
-og smakt den forbudne frukt i storbyen Dakar.
Nå vil jeg utforske ørkenen mot øst,-
-gjennom byen som er spesielt forbundet med Sahara, Timbuktu.
Veiene er elendige, så vi tar toget-
-til Bamako i Mali. Det tar bare 36 timer-
-hvis det er i rute.
Vi regner med at jernbanen kan ta oss 1600 km-
-inn i landet. Og etter det blir det dampfergen-
-som tar oss opp Niger-elven, til målet vårt: Timbuktu.
Byen myldrer videre.
Over to millioner er klemt inn i Dakar og forstedene,-
-og mange av dem kommer fra landet.
Det føles tryggere å bo tett enn i forblåste og tørre områder.
Det er helt utrolig.
Dette er verdens mest utrolige kjøpesenter.
Det er over 1,6 km langt. Man kan få alt.
Produksjonen ligger der borte hvor folk lager varene.
Her er engros- og detaljsalget. Det er som et enormt varehus.
Her har de håndvesker, dameundertøy og mat...
Toget kjører sjeldent over 50 km/t,-
-så det er god tid til å beundre alle baobabtrærne.
Grenene ligner så mye på røtter-
-at legenden sier at djevelen satte dem på hodet ned i jorden.
Toget er stappfullt, og det er flest kvinner her-
-og alle er kledd på iøynefallende vestafrikansk måte.
Jeg kommer i snakk med en av dem, engelsklæreren Dadde,-
-om det evige tema menn og hustruer... og hvor mange av hver.
Før islam fantes det polygami i alle forskjellige samfunnslag.
De sa at det var i orden for en mann å ha opp til fire koner-
-som kunne jobbe i åkeren. De kunne hjelpe hverandre.
Det var ideen bak.
Så kom islam til Afrika-
-og da mente mennene at Koranen sier-
-at fordi vi er muslimer, kan vi ha opp til fire koner.
-Hva synes du om det? -Nå skal du høre: Jeg er imot det.
-Det hadde jeg følelsen av. -Jeg er imot det.
Det er min mening. Jeg er imot det. Og jeg vet godt hvorfor.
Hvorfor?
For det første er jeg sjalu.
Jeg vil ikke dele mannen min med noen.
Og for det andre...
I alle polygame hjem er det alltid bråk.
Medhustruer er sjalu. Noen ganger ender det i retten.
Og hver eneste dag,-
-enten i Senegal eller Mali,-
-blir det problemer fordi mannen eier ofte bare et hus-
-og alle de fire konene må bo sammen.
Man kan ikke forestille seg det.
Noen ganger går en av konene til en "marabou" for å utøve "juju".
-Hva er en "marabou"? -Han er en slags prest.
Man kan oppsøke dem. Han kan spå fremtiden-
-og han kan utøve "juju".
Noen ganger... Enhver kone ønsker at mannen skal elske henne høyest.
Så puttes det noe pulver i maten eller vannet. Noe sånt.
Eller noen ganger hvis en av konene er syke-
-sier hun: "Det er min medkone. Hun er en heks."
Overtro, voodoo og svart magi er fortsatt sterke krefter her ute.
Enda sterkere, er jeg redd, enn togtabellene.
Tidlig neste morgen krysser vi grensen til Mali.
Man tar ikke grensene så alvorlig her.
De største stammegruppene er spredt over flere land.
Men landskapet er annerledes.
Det flate Senegal må vike for de bratte skråningene i Mali.
Det blir varmere og varmere, og vanskeligere å konsentrere seg.
Tiden snegler seg videre. Toget går tregere i oppoverbakkene.
Vi er nå ferdige med 33-
-av de 35 timene reisen skulle ta.
Men vi er fortsatt ti timer fra Bamako.
Vi har stoppet for det toget der, fordi det er bare et spor.
Det er umulig å si om vi kommer frem-
-om 10, 15 eller 20 timer.
Det er opp til gudene.
Da drar vi.
Ha det bra!
Det er et godt tegn at vi beveger oss. Det er oppmuntrende.
Det er en støvsky foran oss, så jeg kan ikke se lokomotivet.
Vi beveger oss mot Bamako, og er bare ti timer forsinket.
Det må jo nesten feires.
500 tilbake. Det er ca 50 pence for en øl.
Det er ikke dårlig.
Jeg forstår aldri helt om de tillater barer i islamske land.
På toget her gjør de jo det. Det er typisk for toleransen i Mauritania-
-Senegal og nå Mali.
De er ikke så nøye med reglene.
Her kan man ta en øl om man vil.
Etter enda en uplanlagt natt på toget,-
-hvor det verken er vann eller andre forsyninger,-
-kjører vi endelig inn i Bamako like før daggry.
Jeg elsker å reise og se nye steder og fjes,-
-men jeg må innrømme at på Bamako stasjon var optimismen min-
-like slitt som alt annet.
Det positive er at vi faktisk kom oss til Bamako.
Klokken er fem om morgenen, og jeg er trøtt og forvirret,-
-men det er masse folk som kan hjelpe meg. Ja, farvel.
-Hvor kommer du fra? -Aner ikke.
Etter et bad og et undertøyskift kommer livsgnisten tilbake.
Jeg er klar for Bamako.
Jeg spiser frokost på en lokal cafe, hvor kokken lover-
-å trylle frem det nærmeste han kommer en dobbel espresso.
Jeg har det mye bedre etter en barbering og en ren skjorte.
Der er stasjonen som vi ankom midt på natten,-
-og ved siden av ligger Hotel De La Gard-
-hvor gruppen Rail Band pleide å møtes.
Den ble ledet av Toumani Diabate.
Jeg har hørt på albumet hans de siste tre månedene.
Flott musikk. Det er en krysning mellom tradisjonell afrikansk-
-og moderne musikk. Toumani bor og jobber i Bamako.
Jeg håper jeg rekker å møte ham mens jeg er her,
-se hvordan han lager musikken sin.
Toumani er ikke bare musiker, han er også produsent,-
-og jeg finner ham i en klubb, der han hører på en ny rap-gruppe.
Budskapet i sangen er faktisk å få barn til å gå på skole.
Senere på kvelden inntar Toumani scenen med sitt eget band.
Rytmene og instrumentene er helt tradisjonelle-
-og inkluderer ngonien, som minner om en lutt,
-den harpelignende koraen og balafonen.
Musikk som dette har gjort Mali verdenskjent-
-og ført til at Toumani kan vise oss rundt på øya med stil.
På vei til huset hans kjører vi forbi den store moskeen.
En bod med krympede dyrehoder viser-
-at islam fortsatt lever side ved side med voodoo.
Men dagens høydepunkt for meg er et seminar med mesteren selv.
Når begynte du å kombinere den tradisjonelle koraen-
-med mer moderne instrumenter som gitaren?
Først begynner man å lytte til den tradisjonelle lyden.
Så lyttet jeg til James Browns musikk.
Til Otis Redding, Jimi Hendrix-
-Johnny Hallyday og Salif Keita.
Så tenkte jeg at koraen måtte med. Jeg måtte åpne en dør,-
-en ny dør for koraen. En universell dør.
-Var det greit for din far? -Ja.
I begynnelsen sa han: "Se, barna forandrer alt."
"De utvikler musikken." Det hadde vi en god samtale om.
Jeg sa til ham, jeg forandrer ikke koraen-
-jeg bare utvikler den.
Kora-spillet, som mye annet i Mali, er fullt av historie.
Toumanis familie har spilt kora i 72 generasjoner.
Dette er Tirelli, en av Dogon-folkets landsbyer.
For 600 år siden søkte de hit, bort fra islamske invasjoner,-
-og inntil nylig var de helt avskåret fra verden rundt.
Jeg blir presentert for byens høvding, den engelsktalende Amadou.
Takk for at vi får besøke hjemmet ditt.
Han sier "selv takk." Føl dere hjemme!
Amadou forteller at de ikke var de første som koloniserte området.
Tellem-stammen bodde her før dem, oppe på selve klippene.
Tellem-stammen bor ikke der lenger og stedet har blitt en gravplass.
De begraver Dogon-folket der, hvis noen dør.
-Oppe på klippen? -Ja, der oppe. Det er et hull der.
Tellem-folket foretrakk tydeligvis å bo høyt oppe-
-og brukte tau for å komme inn og ut av huset.
Det virker utrolig at folk kjempet om å bo her-
-helt til man husker at det var skog her for 500 år siden.
Et ekko fra mer fruktbare tider-
-er statusen som Dogon-samfunnet fortsatt tillegger jegeren.
Fantastisk. Dette er hilsenen de får fra hele familien.
Man hilser på, spør hvordan det har gått siden sist,-
-hvordan eselet deres har det, og hvordan kua har det.
Det er litt morsomt, men det er høflig. Man må spørre om alt.
Jeg kan jo ikke språket, så jeg sier bare god dag.
Hva jakter de her?
Her kan man jakte aper... ville rotter og hunder.
-Spiser dere mye kjøtt her? -Ja, ja.
Når de jakter og dreper dyr, spiser de mye kjøtt.
Hvis de ikke finner ville dyr, slakter de sauer eller geiter.
Spiser de rotte av og til også?
Ja, noen ganger finner de rotter på klippene.
Man jakter oppe på klippene etter rottene,-
-apene, hundene og antilopene.
Skyter ham dem, eller?
Ja, det er noe han bruker når han dreper aper.
Den har visst sett bedre dager.
-Det er et apehode. -Kan han vise meg?
-Javel, det er krutt. Herfra? -Ja, herfra. Lokalt krutt.
-Hva er det? -Jeg tror den blandingen er...
-Det er lokalt krutt. -Ja.
Langt vekk fra dem.
Apen blir gladere og gladere...
Vi prøver igjen.
Det går bra. Jeg fikk det i ansiktet.
Det går bra. Nå vet jeg hvordan du har det.
Den virket. Jeg likte den bedre da den ikke virket.
Jeg overlevde jegeren, så nå skal jeg overleve en frokost med geit,-
-hirse, og baobab-blader.
Forsyner jeg meg bare? Au, den er varm.
Veldig varm, ja.
Den er veldig varm. Hvis du ikke klarer den, er du ikke sterk.
Jeg er forbi det.
Vi må spise den mens den er veldig varm.
-Den er varm, ikke sant? -Jo.
Det er den lokale maten.
Sausen er veldig god, men jeg kan ikke understreke hvor varm den er.
Jeg fatter ikke hvordan de kan spise den.
Mine små, kunstneriske lemmer.
Det er ikke bare maten som er varm. Men temperaturen ute også.
56 grader celsius. Det er 134 grader fahrenheit.
Det er mitt livs varmeste måltid.
Kornmagasinene med stråtak som ligger rundt i hele byen-
-inneholder hirsen som Dogon-folket lever av.
Like viktig er våpnene, dørlåsene og forskjellig jernvare-
-som smeden lager, sammen med datteren på sju.
Smeden er en av landsbyens viktigste menn,-
-for ifølge Dogon-sagnet stjal smeden ilden fra gudene.
Men han lager ikke bare ting, som Amadou forklarer meg.
En annen viktig oppgave smeden har-
-er hvis det skal foretas en omskjæring i byen.
-Omskjæring? -Ja, omskjæring.
Smeden bruker sin egen kniv-
-til å skjære i guttenes kjønn.
Så smeden foretar omskjæringen.
Og de kvinnelige smedene omskjærer jentene.
-Er omskjæring vanlig her? -Ja, de tar fortsatt del i det.
Det skjer fortsatt i landsbyene.
Så de fleste jentene her i byen er omskåret?
Alle jentene. Alle jentene.
Smeden stjal ilden fra gudene og foretar omskjæringer på fritiden.
Jegeren skyter rotter.
Flere har prøvd at få det til gi mening.
Det er en vits om det: Hvor mange er det i en Dogon-familie? Fem.
To foreldre, to barn og en fransk antropolog.
Her er ingenting som man hadde forventet.
Denne manisk glade dansen feirer en begravelse.
Det er en klisje å si at man har funnet et unikt sted,-
-men i byen Tirelli her i Dogon, er det helt sant.
Livsstilen og tankegangen her er forskjellig fra alt annet.
Og jeg kommer aldri til å se noe lignende.
De har vært veldig gode venner og verter,-
-men det må dere ikke si til noen.
DAG 44
Den eldgamle byen Djenne, omgitt av Banielven,-
-er vårt neste stopp på veien til Timbuktu.
Jeg har leid en scooter for å kjøre rundt-
-i det som betraktes som den vakreste byen i hele Sahara.
Moskeen i Djenne er et arkitektonisk vidunder.
Verdens største bygning bygget av gjørme.
Gatene i byen er flotte eksempler på gjørme som kunst,-
-grasiøse og stilfulle.
De kvalitetene begrenser seg ikke til bygningene i Mali.
Djenne blir dobbelt så stor på markedsdager.
Jeg blir vist rundt av Amadou Cisse, som kalles "Pygme".
-Hvilken stamme er du fra? -Jeg er halvt Fulani.
-Hva med den andre halvdelen? -Faren min er Somerai.
Sonderai? Å, Somerai. Som i det gamle imperiet.
Det husker jeg.
Du kjenner mange damer, Pygme?
Det er normalt. Det er byen min, så det er greit.
Er kvinnene i Mali mer vennlige og åpne?
De har ikke noe imot å hilse selv om du er gift?
Det er greit. Jeg har kjent dem siden de var barn. Det er min by.
Jeg har hørt at du møtte kona di på markedet. Stemmer det?
Ja, jeg møtte henne på markedet.
Og hvis man vil... Hun er Fulani.
-Hun var Fulani. Du er Fulani. -Ja, det er jeg.
For meg var det ikke nødvendig at hun var Fulani.
For meg var det... Hun var veldig grei mot meg.
Hver gang jeg kom hit, kom hun med melk. Hun solgte melk.
Jeg så henne, og hun var pen, ung og søt.
Jeg var alltid glad for å være sammen med henne.
Først kjøpte jeg jo bare melk.
Du kom bare for å kjøpe melk. Du var bare kunde.
Du kjøpte melk og ble forelsket.
Hva er det som er spesielt med Fulani-kvinner?
Kan du peke ut en her i mengden?
Ja, ja. Hun er en Fulani-kvinne. Hun er en Fulani-jente.
Hun er kusine av kona mi.
-Og så var hun akkurat her. -Kan du se munnen hennes?
Det er en tatovering. Det er familietegnet på ansiktet hennes.
De merkene der.
Familieproblemer, familieproblemer. Vi trenger ikke høre om dem.
Jeg tror at Pygme kan besvare et spørsmål-
-som jeg har lurt på siden vi forlot Dakar: Sauene.
Det er sauer overalt. Jeg har sett dem i hele Mali. Hvorfor det?
Hvis du har lyst, er det Tabaski-festival nå.
Tabaski er en islamsk festival, hvor husets overhode ofrer en sau.
Den minnes da Gud skånet Isak, Abrahams sønn,-
-en viktig begivenhet for både muslimer, jøder og kristne.
Er det bare hanner som blir slaktet?
Ja, sauene skal være helt intakte.
-Men skal det være hanner? Menn? -Ja, kun hanner. Ingen hunner.
På grunn av historien. Hvordan intakte?
Intakte. De kan ikke mangle et øye, eller et ben, eller noe sånt.
Får du guttene til at ta den med tilbake?
Ja, det er vanlig når man kjøper en sau.
Maliske kvinner ser alltid fantastiske ut.
Men til Tabaski pynter de seg litt ekstra.
I Pygmes hus får kona han møtte på markedet-
-føttene farget med henna av en eldre kvinne.
Hun antyder at det var mer ved forholdet en bare melkehandel.
Det er visst en annen side ved historien som er mer interessant.
-Hva sa hun? -Hvis man forelsker seg...
...og har prøvd en gang med henne, og det var fint.
Så vil man følge henne overalt. Men det er ikke sant...
Har en mann og kvinne lov å være sammen før de blir gift?
-Kan man gå til sengs sammen? -Jeg og henne,-
-frem til den dagen vi ble gift, hadde aldri vært sammen.
Vi hadde aldri vært i seng sammen eller sovet sammen.
Ikke før jeg ble gift. Men for folkene i landsbyen-
-var det rart, for de trodde ikke på det.
Jeg liker Pygme, og at han gikk mot sine foreldre-
-og giftet seg etter sitt eget ønske.
På Tabaskimorgen er ikke moskeen stor nok til alle,-
-så de ber på et åpent område i byen.
Hva skjer egentlig på seremonien?
I dag ber vi på dagtid.
Normalt ber vi etter frokost og om ettermiddagen.
Men fordi det er en spesiell seremoni-
-så ber man mellom 9 og 10, fordi det er noe spesielt for oss.
Først ofrer imamen sauen. Han ofrer den her-
-foran alle beboerne, så går de hjem og gjør det samme.
De ofrer selv.
Sauen ser ut som en skuespiller på sin første kveld. Og siste...
Det blir holdt andakt, og så blir sauen brakt til imamen.
Når han har ofret den, drar folk hjem, så feiringen kan begynne.
-Hvordan hilser jeg? -Sambe, sambe.
-Det var bra.
Nå er jeg i gang. Jeg kan to ord. Eller et ord to ganger.
Sambe, sambe. Det er bra. Du klarer deg fint.
Da vi nærmer oss huset, merker jeg at Pygmes humør synker litt-
-når tiden da han skal utføre sin plikt nærmer seg.
Faren hans har allerede slaktet en sau. Nå er det Pygmes tur.
Mens tante følger med, instrueres han i en rask, human teknikk.
Det er viktig at snittet er rent, og at sauen ikke lider.
Blodet flyter ut i rennesteinen. Kniven vaskes ren,-
-og i løpet av en halv time er alle spiselige deler klare til bruk.
I henhold til afrikansk og muslimsk tradisjon inviteres jeg med.
Han kommer aldri når det er mat.
Alvorlig talt... Det er jo snart tomt.
Takk. Tusen takk.
Sier man noe? Takker man for noe?
-Jeg må ikke spise med venstre. -Vi spiser aldri med venstre hånd.
Jeg har akkurat dummet meg ut.
De ler fordi du ikke er vant til det.
Man burde jo prøve nye ting.
Finne ut, hvordan... Hvordan folk...
Hvordan de lever.
-Spiser man alt på sauen? -Nei.
Nei, vi spiser noe av sauen, og så gir vi noe-
-til de fattige, som man ser rundt omkring.
-Og guttene får testiklene? -Ja. Det er den beste delen.
Det gjør dem smarte.
DAG 50
Djennes storhetsdager var over da Banielven mudret igjen-
-og handelen flyttet til havnebyen Mopti.
Så jeg har dratt til Mopti for å finne fergen til Timbuktu.
Havnen er full av folk, men nesten tom for vann.
Det ligger kloakkslam på bredden, men det bryr ikke folk seg om.
Skitt og skjønnhet trives fint sammen langs havna i Mopti.
Jeg blir lettet da jeg ser at fergen er i havn.
Men ombord oppdager jeg at de ikke akkurat er klar til avgang.
Når jeg finner en av losene får jeg et lite sjokk.
Bonjour.
Når går den neste båten til Timbuktu?
Juli? Juli!
Det er jo tre måneder...
Å, det er ikke nok vann. Greit nok...
Elven er ikke dyp nok for båtene på denne årstiden .
Jeg blir nødt til å finne et alternativ.
Havnesjefen forstår at jeg ikke kan bli her i tre måneder.
Han spør kapteinene på fraktbåtene av tre-
-som myldrer på elven.
Etter litt forhandling finner han en til oss.
"Pagou Manpagu". Den seiler i morgen.
Elven er veldig trafikkert, og vi skal visst av sted i rushtiden.
Jeg vasser gjennom gjørme og søppel for forhåpentligvis siste gang-
-og kaster vesken opp på dekket.
Dessverre er det ikke noe dekk, bare et åpent skrog-
-og en liten bondegård på broen...
Jeg kan ikke nekte for at jeg er spent når vi endelig seiler ut-
-forbi den strandede fergen min og ut på Saharas mest berømte elv.
Nå seiler jeg endelig på Niger-elven, som har en stor knekk-
-fra fjellene i Djenne, inn i ørkenen og så tilbake til Nigeria.
For 200 år siden hadde ingen vestlige sett den,-
-men de bestemte seg for å utforske elven og denne delen av Afrika.
Mungo Park, som etterlot sin reisebeskrivelse fra Afrika,-
-var den første vestlige som så elven i 1796.
Og så begynte kappløpet om å komme til Timbuktu-
-som var den store, berømte byen langs elven.
Mungo Park nådde aldri frem, men det håper jeg vi gjør.
Om det ikke blåser opp mer.
Det er ingen restaurant her, men man kan få mat fra kjøkkenet-
-som ligger... overalt faktisk.
Norske Kristin kommer om bord.
Hun har bodd i Mali og studert Fulani-kvinner og deres skikker.
Jeg har hørt at omskjæring av menn og kvinner fortsatt foregår her.
Er det noe du har sett?
Det er veldig vanskelig å kjempe mot omskjæring.
Hvis man er kvinne i dette området bør man omskjæres.
Tror du det i europeiske øyne blir sett på som noe barbarisk?
Og grusomt og...
At det ødelegger nytelsen for kvinner? Det høres ikke sånn ut.
Seksuell nytelse her og i Europa oppfattes forskjellig.
Vi har en tendens til å tenke at seksuell nytelse-
-ikke kan oppleves av kvinner som er omskåret. Det er jeg uenig i.
Det menn synes er tiltrekkende her i Afrika-
...er ikke nødvendigvis det samme som tiltrekker menn i Europa.
I Europa skal kvinnene helst være tynne. Her skal de være tjukke.
-Ja, det har jeg sett. -Det er veldig kontroversielt.
Hun er også kristen misjonær på deltid.
Det er ingen lett oppgave i et muslimsk land.
Er det ikke vanskelig å omvende muslimer til kristendom?
Jeg har aldri oppfattet evangelisme eller det bibelske budskap-
-som et regnestykke.
Det handler om det man har i hjertet sitt.
Og det viktigste er å elske hverandre.
Så hvis folk, som ser meg i mitt virke, forstår det-
-og stiller meg spørsmål, så svarer jeg.
Hvis vi så kan få en dialog, så er det fint.
Jeg tror vi har grunnstøtt.
Det er faren ved å kjøre på Niger-elven.
Den ser bred ut, men den er veldig grunn-
-og spesielt lavvannet akkurat her.
Det er ikke så dypt. Det skjer ofte. Det er veldig vanlig.
-De dytter oss løs med pålene? -Jeg tror det.
-Reiser du ofte på Niger? -Ja. Jeg elsker det.
Det er tilfredsstillende. Det er så beroligende.
Ja, det er veldig rolig akkurat nå.
Kristin forlot båten og dro i land med en lokal fiskebåt.
Det var nok det beste, for det er bare en hengekøye.
Klokken er ca 18.45, og natten senker seg over Afrika.
Og vi ligger fortsatt på den samme sandbanken.
Vi kjørte på den da jeg snakket med Kristin.
Jeg vet ikke hvor lenge det varer.
Det kan ta hele natten. Men det er komfortabelt på hengekøyeklassen.
Tja, ingen har jo sagt at det er lett å komme seg til Timbuktu.
Så hva kan en engelskmann gjøre-
-annet enn å lene seg tilbake og tenke på Afrika?
Tekst: Helge Haaland www.broadcasttext.com